Synkretická hereze ekumenismu Ekumenické hnutí a Světová rada církví
Část I. 1948-2018 Světová rada církví Uzavření ekumenické smlouvy
Loňského roku 2018 uplynulo 70 let od založení Světové rady církví v holandském Amsterodamu.
Tímto způsobem ekumenické hnutí, které je s Pravoslavím zcela neslučitelné, oficiálně obdrželo institucionální charakter.
Bohužel se tak stalo s aktivním přispěním konstantinopolské, řecké a kyperské církve.
Postupem času se připojily také ostatní oficiální pravoslavné církve, které se tak staly “organickými členy” tohoto v podstatě čistě protestantského “shromáždění”.
Na tomto prvním ustanovujícím valném shromáždění bylo prohlášeno, že “zde v Amsterodamu jsme se znovu odevzdali Kristu a uzavřeli mezi sebou smlouvu a založili Světovou radu církví.
Přicházíme s návrhem, abychom zůstali sjednoceni!
Vyzýváme všechny církve, aby se připojily k této smlouvě a uskutečnily ji ve svých vztazích.”
V Chmabesy ve Švýcarsku se roku 1968 uskutečnila Čtvrtá všepravoslavná konference,
na které bylo vyjádřeno a formulováno “obecné sebe-chápání pravoslavné církve”
v souladu s kterým, je prý pravoslavná církev organickým členem Světové rady církví a proto zůstává věrná ekumenické smlouvě.
Tento bezprecedentní a kolektivní pád pravoslavných ekumenistů
byl poté ještě několikrát zopakován a potvrzen a to s velikou oficialitou.
Svatý a velký sněm, Kolymbari, Kréta
Poslední a nejzazší fáze společného pádu pravoslavných ekumenistů se uskutečnila v roce 2016 na tzv. “Velkém a svatém sněmu” na Krétě.
Zde na všepravoslavné úrovni došlo k podepsání ekumenické smlouvy z Amsterodamu.
V oficiálním textu, který tam byl schválen a který nese název „Vztahy Pravoslavné církve ke zbylému křesťanskému světu“
nacházíme rozsáhlé pojednání o Světové radě církví.
Šest kapitol pravoslavní ekumenisté vyhradili k tomu,
aby v tomto textu vyjádřili svůj upřímný a neskrývaný entuziasmus z ekumenického hnutí
a aby kladně zhodnotili a ocenili “theologický přínos” Světové rady církví
a zvláště nepravoslavného “Torontského prohlášení” z roku 1950.
V roce 1974 vrcholný představitel pravoslavné dogmatické teologie, otec Justin Popovič
zhodnotil toto rozhodnutí pravoslavných ekumenistů jako “apokalypticky hrůzné” a položil k tomu následující otázku:
“Bylo nutné, aby Pravoslavná církev, tento svatý a Boholidský organismus,
byl ponížen tak strašným způsobem, tedy aby její teologičtí představitelé a někteří biskupové žádali o “organické začlenění” do Světové rady církví,
která se tímto způsobem stala novým církevním organismem, novou církví zastřešující všechny ostatní církve…
Ne, nikoliv jedná se o neslýchanou zradu!”
Na této neslýchané zradě měl rozhodující podíl athénský arcibiskup Chrysostomos Papadopoulos,
který, jak svědčí historické prameny, byl přesvědčeným ekumenistou
a je zcela po právu a bez jakýchkoliv pochybností považován za jednoho ze zakladatelů Světové rady církví.
V srpnu roku 1920 se aktivně účastnil ekumenického shromáždění v Ženevě,
na kterém byl vypracován, a to v souladu s patriarší encyklikou z roku 1920
program směřující k “vytvoření Společenství církví podle způsobu Společenství národů.”
10. valné shromáždění Světové rady církví, Pusan 2013
Část II. Synkretismus Mezi-křesťanský ekumenismus Směrem k “Světové radě náboženství”
Asisi, říjen 1986
Jak se dalo očekávat, “mezi-křesťanský dialog s jeho synkretismem
a z hlediska ortodoxie nepřijatelnou praxí společných modliteb
se rychle rozvinul do mezináboženského synkretismu.”
Podle upřímného vyznání veteránů pravoslavného ekumenismu
ve Světové radě církví doslova bují “konfesijní synkretismus a relativismus”.
Původně všekřesťanská vize ekumenického hnutí se tak již stává všenáboženskou.
Ekumenismus vycházející za hranice křesťanství
svým působením pevně a rozhodně
kultivuje ducha náboženského synkretismu.
Mezináboženské hnutí bylo skutečně “revolucí” v historii křesťanství,
která se postupně rozvinula do dynamického proudu.
Skutečně tragický je fakt,
že Světová rada církví se otevírá vůči nekřesťanským náboženstvím
za rozhodující účasti pravoslavných ekumenistů.
Představitelé oficiálních pravoslavných církví,
kteří se setkali na mezipravoslavné konferenci v Chambesy v září 1991,
oficiálně oznámili, že k jednotě zaměřený dialog rozdělených křesťanů
“může a musí být rozšířen také o dialog s dalšími náboženskými tradicemi”
a že “považují za vítanou” přítomnost “představitelů jiných náboženských tradic
na shromážděních Světové rady církví a při dalších aktivitách vycházejících z ekumenického hnutí.”
Od té doby pravoslavní ekumenisté přijali jako své programové prohlášení
vyjádření patriarchy Bartoloměje svědčící o jeho synkretickém směřování:
“Římští katolíci, pravoslavní, protestanti, Židé,
muslimové, hinduisté, budhisté a konfuciáni,
přišel čas nejenom k vzájemnému přiblížení,
ale také ke společnému konání a snažení.”
Je zjevné, že takový způsob smýšlení
vede postupně nejen za hranice Pravoslavné církve,
ale také za hranice křesťanství.
A tak není divu, že se neustále ozývají nové a nové hlasy požadující zřízení
“Světové rady náboženství”, což by umožnilo oficiální ustanovení také mezináboženského ekumenismu.
Část III. S konečnou platností byla vztyčena “zeď” mezi pravým a falešným pravoslavím
Fanar, 30.11.2014
Je zcela evidentní, že pravoslavní ekumenisté svojí účastí v mezikřesťanském a mezináboženském hnutí
opustili neotřesitelný a nadčasový princip pravého pravoslaví,
tedy neustálé odkazovaní a odvolávání se na “slovutné a úctyhodné pravidlo Tradice”.
Tato skutečnost způsobila neuvěřitelnou dezorientaci a pomatení v prostředí pravoslavných ekumenistů tak,
že skutečně nechápou, co říkají a konají ve své snaze o stále intenzivnější sjednocení s heterodoxními a zejména s katolíky.
Pravoslavní ekumenisté zcela odvrhli “slovutné a úctyhodné pravidlo Tradice”.
V rámci této tradice, jak se zformovala v průběhu deseti století,
tedy od doby Fótia Velikého až do konce 19. století,
je zaznamenáno zhruba 200 církevních autorů anti-latinských spisů
a pět sněmů, na kterých byla odsouzena římskokatolická církev.
Inovátorští ekumenisté však nezůstali pouze u toho, že odvrhli kritéria církevní tradice.
V roce 1993 v lybijském Balamandu došli tak daleko,
že uznali katolickou církev jako sestru církev v plném eklesiologickém významu tohoto slova.
Text balamandské unie není ani dvojznačný ani nejasný. Naopak je zcela srozumitelný:
“Obě strany uznávají, že to, co Kristus svěřil Církvi –
vyznání apoštolské víry, účast ve stejných svátostech a to zvláště ve stejné svátosti kněžství,
skrze které je vysluhována identická svátost eucharistie a také apoštolská posloupnost biskupů,
to vše nemůže být považováno za výlučné vlastnictví pouze jedné církve, pravoslavné či katolické.
Je zřejmé, že v takovémto rámci je vyloučena možnost jakéhokoliv překřtívání.”
Nesmíme také opomenout uvést,
že v roce 1995 patriarcha Bartoloměj s tehdejším papežem Janem Pavlem II. podepsal Společné prohlášení,
ve kterém ve shodě s balamandskou unií mimo jiné deklarují následující:
“Vyzýváme naše věřící katolíky a pravoslavné, aby posilovali ducha bratrství,
který vychází z jednoho a téhož křtu a z účasti ve svátostném životě….”
“zahrnuli jsme do našich modliteb (papež a patriarcha)
všechny ty, kteří na základě svého křtu byli začleněni do Krista…”
“naše církve se navzájem uznávají jako sesterské církve, které jsou společně odpovědné za uchování jedné Boží Církve”.
Kráčíme a provoláváme smíření a jednotu
Požehnání všem. S papežem se máme velice rádi.
Děkujeme...! Děkujeme.
Theologická konference Soluň. Metropolita Hierotheos z Naupaktu.
V Soluni v roce 2004 účastníci Mezipravoslavné teologické konference z řad oficiálních pravoslavných církví
s nevídanou odvahou a zcela jasně a otevřeně
formulovali své zhodnocení fenoménu synkretického ekumenického hnutí a Světové rady církví:
“Samotný fakt účasti ve Světové radě církví
a v teologických dialozích s představiteli heretických vyznání katolictví, protestantismu a monofyzitismu
znamená popření jedinečnosti Církve.
Tímto konáním staví jednu, svatou, obecnou a apoštolskou Církev na roveň s herezemi a schizmaty.
Správně bylo řečeno, že se jedná o největší eklesiologickou herezi v historii Církve.”
Včera se Jeho Svatost papež v průběhu tradiční polední nedělní modlitby pomodlil za úspěšný průběh našeho sněmovního shromáždění.
V roce 2016 na Krétě na tzv. “Velkém a svatém sněmu”
pravoslavní ekumenisté stvrdili a schválili své antipravoslavné směřování, ve kterém se pohybují posledních sto let.
S konečnou platností tak vztyčili zeď,
která odděluje pravé Pravoslaví od synkretického, falešného pravoslaví odpadlých ekumenistů.
Jsme jedna Církev, jedna a nerozdělitelná, a máme jednotu v odlišnosti a různost v jednotě.